Levné knihy KMa uvádí
IDIOT
Podle románu F. M. Dostojevského
Scénář Eidžiro Hisaita, Akira Kurosawa
Kamera Tošio Ubukata
Hudba Fumio Hajasaka
Hrají
Secuko Hara, Masajuki Mori
Toširo Mifune, Jošiko Kuga
Takaši Šimura, Čieko Higašijama
Eidžiro Janagi, Minoru Čiaki, Noriko Sengoku
a další
Režie Akira Kurosawa
ČÁST PRVNÍ: LÁSKA A UTRPENÍ
OSTROV HOKKAIDÓ, PROSINEC
Vy ale máte hlas!
Promiňte. Něco se mi zdálo.
Zdálo?
Já myslel, že umíráte.
Vlastně ano.
Právě mě měli zastřelit.
Ten sen se mi vrací často.
Odsoudili mě jako dezertéra k smrti zastřelením.
Ale žijete, ne?
Na poslední chvíli zjistili, že je to omyl. Vyvázl jsem.
Ale z té hrůzy jsem se pomátl.
Byl jsem v nemocnici u Američanů.
- Dole na jihu? - Na Okinawě.
Už je to lepší. Před deseti dny mě propustili.
- A co vám bylo? - Idiocie.
Epileptická demence, říkali.
MěI jsem záchvaty. A stal se ze mě idiot.
Idiot?
"Dostojevskij chtěI vytvořit obraz skutečně dobrého čIověka.
Paradoxně si jako hrdinu zvolil idiota.
Ale opravdu dobrý čIověk může ostatním připadat jako idiot.
Toto je tragický příběh
o zkáze jednoho čistého a prostého muže."
Vstávej! Tenhle muž je nemocný.
- Ne, to není třeba. - Sedni si.
Neodmítej laskavost, idiote.
Promiň. Já ze zvyku.
To nic. Mně to nevadí.
To jsem rád.
- Je ti zima? - Ano. Velká zima.
Ty jsi teda číslo.
"Akama se už léta nezasmál.
Pod vlivem despotického otce se choval jako zvíře v kleci.
Kupodivu se mu zalíbil Kameda, který ho rozveselil.
PověděI mu o Taeko Nasu.
Jediný pohled na ni probudil Akamovy potlačované city.
Propadl zcela jejímu kouzlu
a za otcovy peníze jí koupil briliantový šperk.
Otce to tak rozzlobilo, že Akamu vydědil.
Jenže otec zemřel, a Akama se vrací domů.
I Kameda jede na Hokkaidó, navštívít pana Ono, příbuzného."
Další z těch sněhových bouří na Hokkaidó.
Pojď se mnou.
To je Taeko Nasu.
Nádherná, viď?
Velice. Ale...
Jaké ale?
Když se dívám na její tvář, cítím bolest.
Proč?
Zdá se mi tak nešťastná...
Proč pláčeš?
Já nevím. Dívám se na ni, a...
Ty jsi vážně zvláštní.
Mám vedle tebe takový divný pocit.
Jako bych se díval na právě narozené jehně.
Půjdu. Dávej si pozor. Svět je plný vlků.
Když Kameda uviděI její tvář, rozplakal se.
Tvář ženy se špatnou pověstí.
Povídalo se, že od dětství byla majetkem pana Tohaty.
A že Tohata teď dá 600000 jenů,
aby se jí zbavil.
Stín Taeko Nasu dopadá i na dům, který hledá Kameda.
Co máš v plánu s Kamedou?
S Kamedou? No...
Počítá s naší pomocí.
Pokusím se mu najít práci.
Kajama pronajímá pokoje, Kameda může bydlet u něj.
- To je všechno? - Co tím myslíš?
- Tvoje chování v poslední době. - Jak se chovám?
Tak tajnůstkářsky.
Všechny ty schůzky.
Tohata má sice vliv,
ale podstrkovat tu svou ženu Kajamovi za manželku...
Nevíš nic! O nic špatného nejde!
Dobře, že nic nevím.
Ale ten, kdo tak jedná, není v tomto domě vítaný.
- Vždyť... - Změňme téma.
Chci s tebou mluvit o tom idiotovi.
Není správné podvádět takového chudáka.
"Armáda oficiálně prohlásila Kamedu za mrtvého.
S pomocí Kajamy prodal tedy Ono statek Kamedova otce, 125 akrů."
"Kajama si teď má vzít Taeko za úplatu 600000 jenů.
Kajama je slaboch, nedokáže se prosadit.
Raději by si vzal Ajako, mladší z Onových dcer."
- Dobré ráno. - Spal jste dobře?
- Překážím? - Ne, ne.
Jen jsem poslouchal Kajamovy názory na život.
Taeko má zítra narozeniny. NezapomněIs?
- Vím, pane. - Dobře.
S panem Tohatou jsme jí domluvili, na oslavě se vyjádří.
Takže bys tam měI být.
Rozumím.
- Neumíš zaklepat? - Slyšela bych, co nemám?
Oběd je hotov, pane Kamedo.
"Ajako byla svéhlavička po matce.
Občas vybíravá, někdy malicherná."
Co kdyby vám všechno tohle patřilo?
- Říkáte, kdyby? - Byl byste šťastný?
Samozřejmě.
Může to být vaše.
Asi vám nerozumím.
Je tady krásně.
Co je? Proč se na mě tak díváte?
Nechce se mi věřit, že jste nemocný.
Kéž bych nebyl.
Jsem směšný, viďte?
To je v pořádku, já se nezlobím.
Lidi se mi smějí. Vyvolávám smích, aniž bych se o to snažil.
Jaký jste?
Chtěla bych o vás vědět víc.
Jaký jste byl před válkou?
- Víte... - Nebo nechcete?
O to ani tak nejde.
Jasně si vybavuju den, kdy jsem dostal milost.
Všechno předtím mi přijde neskutečné.
Tak mi vyprávějte o tom.
Co jste cítil, tváří v tvář smrti?
Svět, lidé...
Všechno mi najednou bylo drahé.
Všichni lidé na světě?
Každičký, koho jsem znal.
I ti, které jsem potkal jen letmo.
A nejenom lidé.
Jako malý jsem hodil kamenem na jednoho psa.
Proč jsem jen nebyl laskavější?
K psovi?
Laskavější ke všem.
Kdybych dostal milost a nemusel umřít...
Ke všem budu dobrý a laskavý, sliboval jsem si.
Ale k čemu to je, řekl jsem si, stejně mě zastřelí.
Ta myšlenka mě úplně ničila.
Cítil jsem, že přicházím o rozum.
Kde jsi byla?
Pan Kajama vás chce odvést domů.
Kdes byla?
Jako bys nevěděla, že když nechce, nic nepoví.
Dejte si pozor. Nepřizná to, ale je pyšná na svou krásu.
Stoupla jí do hlavy.
Jak se na mě mračí!
To je celá ona.
Skutečně.
Taeko Nasu mě překvapila.
- Ale přiznávám, je moc krásná. - Kde jste ji viděI?
U fotografa, ve výloze.
Chci ji vidět!
No dobře, jsem zvědavá.
- Taky bych ji chtěla vidět. - Já ne.
Určitě?
Zavolejte, prosím, pana Kajamu. Je v kabinetu.
Promiňte, že posílám vás a ne děvčata. Mám k tomu důvod.
Chce se mnou mluvit?
A proč? Víte, o co jde?
Mluvil jsem o Taeko Nasu, a...
Cože? Vy o ní víte?
Jak to?
Slyšel jste, o čem jsem mluvil s panem Ono, a řekl jim to?
- Jen jsem... - Proč jste to udělal?
Jen jsem jim řekl o té fotografii na nádraží.
Co se dá dělat. Jdu tam.
Prokažte mi laskavost.
Dejte slečně Ajako ode mě dopis.
Je to problém?
Ne. Ale proč jí ho nedáte sám? Můžete s ní kdykoliv mluvit.
To nejde. Mám pro to důvod.
Nechci, aby nás někdo viděI, a spěchám.
Matka je v pokoji.
Pojďme nahoru.
To vám mám dát od pana Kajamy.
Jsem zvyklá mluvit otevřeně.
Ale neuražte se. Nemůžu vystát nečestné jednání.
Byl jste skoro jako člen rodiny, budu tedy mluvit jako matka.
Chystáte se brzy oženit?
Ne, to ne. Naopak...
Ne? Jste si tím jistý?
- Já... - Nemůžete mi dát jasnou odpověď?
Když se děvče nechlubí vdavkami, je mi to divné.
Jen to jsem vám chtěla říct.
Vyslechl jsem si kvůli vám malé kázání.
- Ale já... - Neomlouvejte se.
Odpověděla na můj dopis?
Pane Kamedo, můžete, prosím?
Půjdete se mnou? Počkám venku.
Tady. Přečtěte si to.
Není to ten dopis od pana Kajamy?
Ano. Čtěte! Přečtěte mi ho nahlas!
Vy jste mi ho přinesl.
"Zítra se rozhodne o mém osudu.
Stačí jedno jediné vaše slovo.
Pokud ke mně cítíte totéž, co kdysi...
...řekněte mi, abych ten sňatek zrušil,
a já to rád udělám."
Chce se ženit. Zaslepený mocí a 600000 jeny.
Taková nedůstojná svatba.
Já mu mám říct, aby ji zrušil.
Mé přátelství za 600000 jenů!
Kdyby to sám odmítl, mohli bychom být přáteli.
Vraťte mu to!
A vyřiďte mu odpověď: Já nehandluju.
S přátelstvím se nehandluje. To je moje odpověď.
Co říkala?
Vy jste jí to nedal?
Ale ano. Chtěla, abych to přečetl, a...
- Přečetl? - Řekla, abych vám to vrátil.
Chtěla, abyste si to přečetl? Vážně?
Ano. Bránil jsem se, ale...
Hlupáku! Nikdy by něco takového nechtěla!
Je to tak. A mám vyřídit odpověď.
- Jakou? - "S přátelstvím se nehandluje."
Řekla: S přátelstvím nehandluju.
KAJAMŮV ZÁJEZDNÍ HOSTINEC
Už zase!
I tady klevetíte? Hanba!
- Ty nejsi jiný. - Takako!
Omluv se mu.
Choval ses divně, tak jsem pozvala jeho.
A všechno vyzvonil?
Přestaň. Vždyť sotva přišel.
Dělá mi to starosti. Tentokrát je to jisté?
Kdo jiný by ti o tom řekl?
Já jí to řekla.
Je to tak.
- Ale proč, proč? - Patří Tohatovi?
Nemluvím o té ženě. Ptám se na tebe.
Chci vědět, proč si ji chceš vzít.
Já vím, proč.
- Nenávidí chudobu! - Mlč!
Už to nevydržím. Jsi odporný!
Cože? Opakuj to!
Prosím. Kolikrát chceš! Jsi odporný, a ona také!
Jestli se sem nastěhuje, odejdu!
Jak je libo!
Nebuď si tak jistý. To není všechno.
Všechno, co jsem řekla tobě, jsem napsala i jí.
Ty čubko!
Uteč, Takako! Běž!
Copak? Jako byste viděI ducha.
Ohlaste mě.
Počkejte. Koho chcete ohlásit?
Vy jste ale zvláštní.
Taeko Nasu.
Jak to víte?
Totiž...
Na tom nezáleží. Ohlaste mě.
Stejně si ji vezmu.
Za to, jak se vztekáte, to stojí!
Přišla slečna Nasu.
V předsíni bylo chladno, tak jsem šla dál.
Jsi celý bledý. Děje se něco?
Představ mě.
Moje sestra. Slečna Nasu.
Má matka. Slečna Nasu.
Těší mě. Vítám vás u nás.
Opravdu?
Jsem hloupá, viďte. Máte nádherný dům.
Čekala jsem, že tu nebudu vítaná.
- Ale... - Matko, můžeš? - Jdi uvařit čaj.
Smím se taky posadit?
Ovšem, prosím.
Chovej se slušně. Máme hosta.
Můj otec. Slečna Nasu.
Džumpej Kajama,
nešťastný vysloužilý voják.
Je mi padesát, a nic jsem nedokázal.
Představím vám pana Kamedu,
příbuzného pana Ono.
Zajímavý čIověk. Promiňte, že jsem chtěla, abyste mě ohlásil.
Já...
Jak to, že mě znáte?
A proč jste se nejdřív tvářil tak zaraženě?
Zdálo se mi, jako bych vaše oči už někdy dřív viděI.
Tak je to pravda!
Můj sok!
Co ty tady děláš?
Kdo jste?
- Ha! To je on? - Kdo jste?
Jsem Denkiči Akama, a jsem boháč!
- Vykoupím vás! - Odejděte odsud!
Vy si ho opravdu chcete vzít?
Už si vzpomínám.
Dal jste mi briliant, že?
Ale proč se vyptáváte?
Co je vám po naší svatbě?
Dám ti 600000 jenů, vzdej se jí!
Co to povídáš? Jsi opilý?
700000 jenů! 800000!
Blázne! Odejdi, nebo zavolám policii!
Milion! Večer ho přinesu!
Milion jenů, večer. Ano?
Má cena stoupla o 400000 jenů?
- Darebáku! - Otče!
Udělal z vás hlupáky, a vy přesto...
- Mlč! - Ne!
Ne, když nás tak urazil!
Vyhoďte ji, nebo to udělám sama!
Přestaňte!
Nepleť se do toho! Uhni!
Pitomče!
To je v pořádku. Nezlobím se.
On je jak beránek. Že ti není hanba!
Nic se nestalo. Opravdu.
Nic se nestalo.
Vy nejste taková.
Nejste taková, a přesto...
Jsem taková. Měla pravdu.
Můžete mi odpustit?
Na shledanou, pane Kajamo. Uvidíme se večer.
Přijďte také, pane Kamedo. Nezapomeňte.
Hostitelka nechává své hosty samotné? Co to?
Jsi bledá. Máš horečku?
Proto mám přes sebe tohle.
Proč si chvíli neodpočineš?
Chci si s tebou promluvit.
Jste hodný, ale mám chuť se ještě napít.
Co je s vámi? Bavte se!
- Přišel pan Kameda. - Ten?
ViděI ji u nás.
Nešli jste spolu? Žádala jsem tě o to.
Uveď ho.
Proč ten? Vždyť on je idiot.
Neřekla bych.
Možná je i chytřejší než vy.
Určitě rozumí víc lidem.
Tomu, co cítí.
Já to věděI!
Taková opovážlivost!
- Nevím, jak se to... - Víte, jakou měla cenu?!
Nedaroval jste ji náhodou mně?
Tak si s ní můžu dělat, co já chci.
Stejně jsem měla chuť je rozbít.
Nebudu vás představovat. Žádný z nich za to nestojí.
Co je to za řeči!
Ale já ho naštěstí znám.
Co je? Co na ni tak hledíte?
Opravdu. Stalo se něco?
Už jsem si vzpomněI.
Vaše oči mi byly povědomé. Teď už vím, kde jsem je viděI.
Oči, jako mám já?
Jak to, že jsem si nevzpomněI?
U koho jste je viděI?
U muže, který byl odsouzen k smrti tak jako já.
Stály tam tři stromy,
a muže stříleli vždy po třech.
Přede mnou byly dvě trojice.
Brzy měla přijít řada na mě.
NeměI jsem nejmenší tušení, že dostanu milost.
Byl jsem přesvědčen, že můj život končí.
A ten muž?
Ten, co měI oči jako já?
Ten byl v první skupině.
Nemohlo mu být víc než dvacet.
Vypadal jako chlapec.
Stál přivázaný k tomu stromu, jak zhypnotizovaný.
Najednou se začal chvět.
V jeho pohledu byla výčitka.
MěI oči někoho, kdo trpěI.
Dlouho a osamocen.
Ten pohled jako by říkal:
Proč musím snášet tolik bolesti?
Jeho utrpení bylo nesmírné.
Oči jako by měly prasknout...
...a krev začít prýštit ven.
Na okamžik jsem zapomněI, že i já budu zastřelen.
Odvrátil jsem pohled.
Občas...
...máte úplně stejný pohled jako ten chlapec.
Co se stalo s tím vojákem?
Co bylo dál?
Pak jsem uslyšel výstřely.
Trhnul jsem hlavou, abych se na něj podíval.
Visel tam v provazech, jako kus hadru.
Tak dost! Vždyť je to hrůza. Slavíme narozeniny!
Prosím, ticho!
Copak vám záleží na mých narozeninách?!
Pane Kamedo...
Upřímně...
Chtějí, abych si vzala pana Kajamu.
Dnes večer mu mám dát odpověď.
Mám říct ano?
- Taeko! - To je nevkusné!
- Udělám, co řeknete. - To je absurdní!
Prosím, pane Kamedo, mluvte.
Proč se ptáš jeho? Co je ti po něm?
Nechápete?
On mi věřil, od první chvíle, kdy mě uviděI.
Proto i já musím věřit jemu.
Řekněte mi, poraďte, prosím, jak se mám zachovat?
Neměla byste si ho vzít.
Pak si ho nevezmu.
Slyšel jste, pane Kajamo? Moje odpověď.
To je směšné!
A co slib, který jsi před pár dny dala?
Tohato?
Co to má znamenat?
Chápu. Vám to vyhovuje.
- Prosím? - Je mi to jasné.
Nechce se vám rozloučit s vaším pokladem.
- NaletěI jsem. - Vy? Já, chcete říct!
Je to vaše chyba.
Přátelé by se neměli hádat.
Pane Ono, pane Kajamo.
Neobviňujte pana Tohatu.
Nevrátím se k němu.
Jak se to tváříte!
Vaše svoboda vás nebude stát ani jen.
Nechte si svých šest set tisíc.
Vrátím vám tenhle dům a všechno, co jste mi kdy dal.
Taeko!
Odejdu jen v tom, co mám na sobě.
Taeko!
Udělal jsem chybu. Jsem hlupák!
Nechte toho.
Už mi není čtrnáct.
Vyslechni mě. Slibuju.
Ať si všichni myslí, co chtějí.
Ožením se s tebou!
Jak vás mohlo napadnout, že bych já...
- Kdo jste? - Co je to?
Milion jenů.
Dodržel jste svůj slib? Díky.
Zaplatí za mě celý milion.
O čtyři sta tisíc víc než vy.
To je konec.
Zítra už budu chudá.
Kdo by si vzal ženu z druhé ruky,
ženu bez peněz?
Nemám pravdu?
Co se zeptat Kamedy...
Kdyby šIo o mě, postaral bych se o vás.
Co jste to řekl?
Já bych se o vás postaral.
O ženu, jako jsem já? V téhle situaci?
Jistě.
Ale co myslíte tím "O ženu, jako jsem já"?
Tomu nerozumím.
Proč se smějete?
Vyjádřil jsem se směšně?
ChtěI jsem říct...
Slečna Nasu je čistá.
To stačí, vy idiote!
Děláte si ze mě legraci?
Jsem opravdu nemocný. Rozum mi neslouží.
Možná jsem řekl něco divného.
Ale snažil jsem se jen vyjádřit, co si o vás upřímně myslím.
Je mi jedno, jestli se mi vysmívají.
Pro mě jste čistá.
Řekla jste, že odejdete a nevezmete si nic.
V pořádku.
A nikomu nedovolím, aby o vás mluvil špatně.
Za co se máte stydět?
Proč se prodávat někomu, jako je on,
za špinavý milion jenů?
- Nepleť se do toho! - Nech mě mluvit.
Hodně jste trpěla, osamoceně.
A přijde vám divné netrpět.
Jste nemocná. Potřebujete laskavost a péči.
Postarám se o vás.
Jak se chcete postarat o ženu, zvyklou žít na vysoké noze?
Nemáte nic!
Najdu si práci.
A jakou? Odhazovat sníh?
Za to platí 300 jenů.
To nestačí ani na šminky!
Tak dost!
Přestaňte si z něj utahovat.
Děkuji.
Ještě nikdy nikdo mi něco takového neřekl.
Slečno Taeko...
Já...
Já to dokážu.
Když jsem poprvé uviděI vaši fotografii,
zdálo se mi, že mě voláte.
Vlastně...
Vlastně jsem čekala na někoho, jako jste vy.
Navzdory životu, jaký jsem vedla.
V duchu jsem si skládala obraz...
...muže jako vy.
Doufala, že jednou se objeví někdo čestný a laskavý.
"Taeko, není to tvá chyba.
Upřímně si tě vážím."
Doufala jsem, že uslyším podobná slova.
Skutečně pak někdo přišel.
Muž, který mě zneužil, zkazil a zase zmizel.
Netušíte, jakou nenávist jsem cítila.
Radši umřu někde na ulici,
než žít takhle dál.
Jenže...
Obávám se, že ten váš návrh...
...nepřichází v úvahu.
Poslouchejte! Chci něco důležitého říct.
Vlastně se chci doznat.
Jsem špatný čIověk, zasloužím si pohrdání.
Všem jsem zatajil, že pan Kameda...
...má velký majetek.
Jako příbuzný jsem věřil, že je to v jeho zájmu.
Teď chci přede všemi oznámit,
že mu patří statek o 125 akrech!
Zpátky!
Myslels to vážně? To, co jsi o ní řekl?
Byl to žert.
Cože? Takže chceš...?
Není to snad jasné? Půjdu s ním.
Taeko, proč? Přece ne zrovna s tím!
Běž od ní!
Poslouchej mě.
Jak bych mohla zničit život takového pošetilého dobráka?
Něco důležitého jste zapomněli: ten milion jenů!
Sám jsem je balil.
Ticho! Zpátky! Dám ty peníze panu Kajamovi.
Vytáhni je holýma rukama, a jsou tvoje!
Vždyť hoří!
Shoří na popel!
Milion jenů! Sám jsem je balil!
Mlčte! Nechte to být!
Co stojíš? Rychle, nebo všechno shoří.
Že bys o ně nestál?
Ubožáku!
Vidíš?
Tak to u nás chodí.
Přestaň se přetvařovat. Udělej, co opravdu chceš.
Jinak budeš litovat.
Vytáhni je, proboha! Čert vzal pýchu!
Rychle! Peníze hoří!
Hoří peníze!
Už je to dobré...
Jsou zachráněné!
Jen pár tisíc shořelo.
Pusťte mě!
Poslouchejte všichni!
Ty peníze dostane pan Kajama.
Jen se díval. Nechal by je shořet. Jsou jeho!
Rozumíte?
To je všechno. Sbohem.
Sbohem, pane Kamedo.
Pojďte. Zapijeme to!
Zůstaňte, Kamedo!
Ženu jako ona nemůžete zachránit!
Kamedo!
ÚNOR
Ajako, nehraj si s chlebem!
Co že jste všichni tak potichu?
V poslední době něco není v pořádku.
To bude tím počasím. Týdny jsme neviděli slunce.
Počasím to není. Jde o toho čIověka.
Spletla jsem se v něm.
Dávat mu peníze, aby je vyhazoval za ni?
Když...
Vůbec se mi nelíbí, jak jsi to udělal.
Copak to nešIo jinak?
Je tu Karube, jeho zástupce.
Stáhl ses, jsi podrážděný, jako bys cítil vinu!
A on! Nemohl aspoň napsat a poděkovat?
Vážně je tak hloupý?
- Co je tu k smíchu? - Když...
Zase "Když..."! Nic jiného neumíte?
Když Ajako...
Co zas vymýšlí? Povedené mladé dámy!
Tak ven s tím. O co jde?
Napsal jí. Takový divný dopis.
Divný dopis? A kdy?
Před týdnem. Kajamův bratr ho přinesl.
Kameda využil Kaoru, toho studentíka?
Kameda je v Tokiu. Jak by to udělal?
Přiložil ho k dopisu pro Kaoru.
No a? Co psal?
"Vlastně ani nevím, proč vám teď píšu.
Ale nemůžu potlačit naději,
že si na mě možná
občas vzpomenete.
Těžko se mi to vysvětluje,
ale moc mi na vás záleží.
Nemám už, co víc bych o sobě řekl či napsal.
Přeji vám hodně štěstí. Kameda."
Čemu se směješ?
Ten dopis je směšný. A víte proč?
Protože Kameda nelže. Je čestný.
Už se nesměješ, že?
Vida. Ta ti to dala.
Proč ale ten dopis poslal?
Máš o tom idiotovi nějaké zprávy?
Pořád pronásleduje Taeko, stejně jako Akama.
A Taeko...
Je jako kyvadlo mezi těmi dvěma.
Jednou řekne, že si vezme Akamu, pak uteče s Kamedou.
Něco se asi semele.
ZapomněI jsi něco?
Ne, ale... Jako bych cítil něčí pohled.
Co se stane? Myslíš třeba vraždu?
Akama by se před vraždou nezastavil.
Přestaň! Už tak je z toho úzko.
Pojď dál.
Pojď dál, tak jak jsi.
Pozor, schody.
Co je? Co se na mě tak díváš?
Posaď se.
Akamo, pověz mi pravdu.
Byl jsi na nádraží?
Neřeknu.
Jedny oči v tom davu vypadaly přesně jako ty tvoje.
Čí oči?
Tak se mi to jen zdálo? Občas mívám halucinace.
Je tady tma, že?
Starý dům.
ViděI jsem tvůj dům aspoň 100 metrů předem.
Jak to?
Intuice. Nějak jsem věděI, jak bude tvůj dům vypadat.
Ano, je tu temno.
I ty máš kolem sebe temnou auru, nahání strach.
Zůstaneš tady, až se oženíš?
Ovšem. Jsem tu doma.
Kdy bude svatba?
O tom přece nerozhoduju jen já sám.
Akamo, prosím, pověz mi pravdu.
Nechci se do ničeho plést.
Ona je tady, v domě, že?
Už jste se rozhodli?
A jestli?
Přišels vyzvídat?
To ne.
Ale myslím, že byste se vy dva brát neměli.
Už jsem ti to říkal, že?
Manželství ti přinese zkázu, vám oběma.
Zabránit ti v tom nemůžu.
Rozumíš mi?
Můžu jen cítit k ní lítost.
Všechno, co dělá, se mě dotýká.
Nedokážu jen přihlížet.
O tom už jsme spolu mluvili.
Jde mi jen o její štěstí, nic víc.
Proč se na mě díváš tak zle?
Půjdu. Sbohem.
Zůstaň. Dlouho jsme se neviděli.
Jen co odejdeš, začnu tě zase nenávidět.
Když jsme se v Tokiu rozešli, měsíc jsem byl vzteky bez sebe.
Byl bych tě zabil!
Je to tak.
Ale když tě vidím, brzy na ten hněv zapomenu.
A vidíš, mám tě rád tak jako dřív.
Jsi jiný. Jsme jako dva protiklady.
Napij se.
Tak třeba: miluješ ji, protože je ti jí líto.
Já ji nenávidím stejně silně, jako ji miluji.
Někdy si říkám, oč by bylo snazší, kdyby zemřela.
Ona mě nenávidí.
Zbil jsem ji, za to, jak mě zraňuje.
- Cože? Je to pravda? - Samozřejmě!
Dva dny jsem proseděI u jejích dveří, nejedl, nepil.
Služka už se mě začala bát.
To Taeko rozzlobilo. Vyšla ven. Víš, co řekla?
"Co bys dělal, kdybych ti nikdy neodpustila?"
"Už jsem ti řekl mockrát," povídám. "Umřel bych."
Odpověděla: "A předtím nejspíš zabiješ mě."
Když jsem ji před týdnem uviděI znovu, řekla:
"Už jsem se rozhodla.
Stejně mě všichni zavrhli, udělám, co chceš.
Jen bych si ještě chvíli ráda užila svobody.
Dokud si nebudu jistá,
že jsem jí měla opravdu dost."
Co ty na to?
Bojím se, že nechápu.
Určitě ne?
Mám ti to vysvětlit?
Miluje jednoho muže.
A ten muž... jsi ty!
Osud!
Jenže vzít si tě nemůže.
Proč? Zničilo by tě to.
A tak se rozhodla, že se zničí sama, se mnou!
Co to povídáš!
Jen žárlíš, to je celé.
Přestaň!
Mrzí mě, že jsem přišel,
když moje návštěva tohle vyvolala.
Něco uvnitř mi říkalo, abych nechodil.
Doufal jsem ale, že se rozejdeme v lepším.
ChtěI jsem mít jen pěkné vzpomínky.
Tím řežeš papír?
Ano.
Ale není to nůž na papír, ne?
Nůž na maso.
Můžu si řezat papír, čím chci.
To ano...
Jen mě zarazilo, jak svítí novotou.
Myslíš, že si ho nemůžu dovolit?
Co jsem to říkal?
Když mi ztěžkne hlava,
říkám a dělám někdy věci, které jsem nechtěI.
V poslední době se to zhoršuje.
Možná se tak hlásí záchvat.
Sbohem. Přeju ti hodně štěstí.
Dávej na sebe pozor. Vyprovodím tě.
Co je to?
Má matka. Modlí se. Každý den.
A ty? Ty se někdy modlíš?
Totiž, věříš v Boha?
Jestli věřím? Nijak zvlášť.
Jako malý jsem se musel modlit.
S takovou matkou... Pořád jsem u sebe měI amulet.
Nosím ho i teď, v peněžence.
Taky mám u sebe něco jako talisman. Obyčejný kámen.
Kámen?
Pro jiné bezcenný, ale pro mě moc znamená.
VyprávěI jsem ti to, ne?
Když mi těsně před popravou dali milost, pomátl jsem se.
Jako v transu jsem zvedl ten kámen.
Pořád je mi drahý.
Máš ho u sebe i teď?
Smím ho vidět?
Můžu si ho nechat?
Prosím? Proč?
Nevím. Prostě bych ho rád měI.
Vyměním ho s tebou za ten svůj.
Vyměníme si talismany?
Dělávali jsme to jako kluci s kamarády ve škole.
Pojď, dáme si s matkou čaj.
Mami, to je Kameda,
můj starý známý.
Nalij nám čaj.
Čaj, matko!
Jen klid.
Nic neví.
Ani to, jaký jsem darebák.
Matko!
Líbíš se jí. Nabídne ti obětní koláčky.
Jez, bude mít radost.
Buď klidný, nic se neboj. Vyměnili jsme si talismany.
Nemá to smysl! Taeko patří tobě!
Nech si ji. Někdy si na mě vzpomeň!
Co to bylo? Co jsem to viděI? Co se to zablýsklo?
KONEC PRVNÍ ČÁSTI
ČÁST DRUHÁ: LÁSKA A NENÁVIST
Zlobíš, chlapče!
Snad ses neurazil?
Listonoš, poslíček, pomocník... Co ještě?
Mlčíš. Takže víš,
že doručovat nevhodné dopisy je nesprávné.
Ale dnes to bylo chytré. Půjdeme?
V které nemocnici je pan Kameda?
Už je v pořádku.
Copak ty záchvaty ustupují tak rychle?
Vám to snad vadí?
Takhle se mnou nemluv!
Moje chyba. Nemusela jsem se tak hnát.
Tak se vraťte domů.
Budeš zticha! Udělám, co budu chtít!
Kdepak je ten nevděčník!
Tiše, prosím. Je nemocný.
To vím. Však taky budu mírná.
Pokud jde o statek...
Jako byste vybíral dluhy, když jste k nám posílal jeho.
Co jste udělal, pane Karube?
Totiž, vy... Máte jistá práva, a...
Práva? Co přesně jste udělal?
Nestačím se divit. Vy vážně nic nevíte?
Povězte mi: kdo hradí vaše výdaje?
Bylo to ode mě dost troufalé,
ale pan Ono uvedl, že mi patří veliký statek.
A pan Karube řekl, že si na ni vezme čestnou půjčku.
Ale? Nutil manžela platit, tvrdil, že to vy ho posíláte.
Manžel je ale taky na vině.
Nikam! Tohle chci vyřešit!
Prosím, ne!
ChtěI jsem to dát do pořádku, opravdu.
O jediný jen ho ošidíš, a budeš si spořit v base!
Ty běž, teď si to vyřídím s tímhle.
Vy jste mi pěkný!
Á, nic vám neřeknu. Jak tak na vás koukám...
Nemyslím to zle. Promiňte.
Vaše tolerance je skoro cynická.
Tím myslím...
Co to tu plácám?
Měla bych se zeptat, jak vám je.
- Jak se cítíte? - Dobře, děkuju.
Ale buďte na sebe opatrný. Jste bledý.
Což mi připomíná. Pořád jste svobodný?
Ano.
To není k smíchu. Vidíte, tohle byla jízlivost.
- Na něco se vás chci zeptat. - A na co?
Četla jsem váš dopis Ajako. Co jste jím vlastně myslel?
Když jsem ten dopis psal, byl nádherný den.
Na to jsem se neptala.
Ale v den tak jasný a slunečný
bývá čIověk plný naděje.
A čeho se ta naděje má týkat? Ajako?
- Milujete ji? - Ne. - Jste si jistý?
- Myslím si to. - Myslíte.
A Ajako, co ta k vám cítí?
Víc hubuje, než chválí.
Říká, že jste mrzák a idiot.
Ale neurážejte se.
Je to moje dítě, se vším všudy. Paličatá, a trochu blázen.
Kritizuje a trápí každého, kdo se jí náhodou zalíbí.
Ale nedělejte si žádné falešné naděje!
Takové dvě velké dcery, to je pořád starost.
- Víte o Kajamovi? - Ne. Co je s ním?
Taky si na Ajako myslí.
Získal zpátky její důvěru tím, jak naložil s těmi penězi.
Vrátil je té ženě. Vylepšil si pověst.
Pokud to tedy je vůbec možné.
No, radši půjdu varovat i jeho...
Opatrujte se.
Mimochodem, k němu byste chodit neměI.
Určitě ne v nějaký krásný den!
Rozumíte mi?
Jistě.
Ajako mi zakázala tam chodit ještě před vámi.
Cože? A kdy?
Dostal jsem její odpověď ještě v Tokiu.
Ten poslíček jeden.
Poslíček?
To nic. A co vám psala?
"Je to beznadějné.
Už nikdy vás nechci vidět."
Což může znamenat, že je naděje a že vás vidět chce!
Zjistím, jak se to s ní teď má.
Už odcházíte, paní Ono? Jsou u vás všichni zdrávi?
Nevezmete si čaj?
Je zima.
Co ti to paní Ono říkala?
Ať to bylo, co bylo, celý jsi zčervenal.
Tak se neptej.
Proč jsi takový? Ještě se vztekáš?
Pokud jde o tamto, jsem na tvé straně.
Co myslíš?
Ještě se ptej. Nevarovala tě snad kvůli Ajako?
Tohle mě vážně rozčiluje. Jsou snad něco víc než my?
Jsem jen jejich zaměstnanec.
Řeči.
Takhle to nenecháme. Dej se dohromady!
Je jenom plachá.
Schovává se za ty své výpady.
To je od Kamedy?
Ano. Kaoru si chystá kostým pro karneval na ledě.
Je šťastný.
Dej si pozor. Paní Ono mluvila i s ním.
Pospíšila si. To není jen tak...
- Blázni blázniví! - Matko!
Co pořád tak vyhlížíš?
Neměj strach. V téhle zimě ten chudák nepřijde.
- Vidíš, blázen. - Klaun.
Poslíček!
Kdyby tak škobrtl!
Dávej pozor!
Jsem vám pro smích?
I ty, Ajako! Z vlastní matky si utahuješ!
Co máš za lubem?
Pověz, co ti řekl poslíček?
Myslel jsem si, že přijdete. Hledal jsem vás.
Dobrý večer. Kaoru mi řekl, že tu jste.
Pojďme se projít.
Mrznou mi nohy, když stojím na místě.
Lhářko!
Že dělají takové věci! Jde z toho strach!
Jdu. Mám těch nesmyslů dost.
To jsem čekala.
Co tak koukáte? Nemůžete mě pozdravit?
Pojďme dál.
Běžte domů napřed. On mě doprovodí.
Vy tady? Nebuďte pyšný: nemáte právo tu být.
Už jste zapomněI, co jste chtěI udělat s těmi 600000 jeny?
To byla ona? Sejdeme se spolu tady, zítra v poledne.
Jdeme! Ještě ona nás bude urážet!
Honem, Noriko!
Smůla. Není tu pro tebe místo.
Neříkej, že se na mě nezlobíš, po tom, co jsem ti provedl.
Věřím tomu, s kým jsem si vyměnil talisman.
Jsem darebák!
VěděIs, že ona chce, aby ses oženil s tou dívkou?
Co je mi do toho?
Chce, abys byl šťastný. To znamená, že tě miluje.
Spíte?
Vy opravdu spíte?
Jste to vy, že? Musel jsem usnout.
Nebudil mě ještě někdo?
Jako by tu byla ještě jiná žena.
Ne, to se mi zdálo. Byl to sen.
Tou jinou ženou myslíte ji?
Co se vám o ní zdálo?
Ne! Nechci to vědět!
Povězte radši, jak to, že jste usnul?
Podívejte!
Jak hloupě vypadá! A v noci byl tak krásný.
Proč jsem sem chodila?
Slíbila jste mi to.
Co s muži, kteří usínají?
Nespal jsem celou noc. Pan Kajama se pokusil zabít.
A nepředstíral to jen?
Dost možná.
V tom případě na vás budu mírnější.
Pospěšme si.
Víte, proč jsem se s vámi chtěla setkat?
Vadí mi, jak se vám lidé smějí.
Jste trochu...
Řeknu to na rovinu.
Občas díky své nemoci působíte podivínsky.
Ale jste mnohem moudřejší než většina lidí.
A to je opravdu důležité.
Existuje dvojí moudrost:
důležitá a nedůležitá.
Nikdo jiný to nechápe.
Ba ne, matka tomu rozumí. Ale my se lišíme.
Dlouho jsem čekala na příležitost vám to říct.
Chcete něco vědět? Od chvíle, co jsem dostala váš dopis...
Ne, už mnohem dřív...
Ale vy jste přijel sem! Ta žena!
Vrátil jste se kvůli ní?
Nenávidím vás!
Miluji pana Kajamu.
To je lež.
Není, mluvím pravdu. Na téhle lavičce sedáváme.
Další lež.
Myslete si, co chcete. Ale on se docela změnil.
A na důkaz toho si před mýma očima usekl prst!
Na které ruce?
Není to jedno? Usekl si ho!
Včera večer mu žádný nechyběI.
Přiznejte se.
Pořád máte plnou hlavu té Taeko?
Ano. Ale ne tak, jak si myslíte.
Co o tom víte?
Řeknu to znovu...
I když nevím proč, bojím se, že to nepochopíte.
Co byste dělala,
kdyby vašeho milovaného přítele
zavřeli v řetězech do klece a bili holí?
Plna žalu byste se radši nechala bít místo něj, je to tak?
Vždycky, když ji vidím, mám přesně tenhle pocit.
Ale možná mi nerozumíte.
Rozumím vám.
Ne. Vy jen víte, že bývala majetkem jistého muže.
A že si jako dítě dost vytrpěla. Ale to není všechno.
Když citlivému děcku
vezmete kousek pamlsku,
rozzlobí se a zahodí všechno.
Taková je ona.
Kdyby nebyla... To pomyšlení mě děsí!
Jednou jí moc ublížili.
A proto teď chce zahodit celý svůj život.
Ale já takhle nemůžu!
Proč?
Nevíte, že mi napsala už tři dopisy.
Opravdu?
Tady je jeden.
Píše v něm, abych si vás vzala.
Opakuje to pořád dokola, lichotí mi, provokuje mě.
Včera večer taky.
Podle ní stojí pan Kajama v cestě, proto to udělala.
Taková drzost!
Odpusťte jí. Jak už jsem říkal...
Nemůžu myslet jako vy! Ten dopis mluví jasně!
Chce, abyste byl šťastný. Hloupá, sentimentální ženská!
A jestli ne, pak žárlí, nebo něco ještě horšího!
Ona nás rozděluje, ne spojuje!
- Tak to není. - Určitě je to tak!
Co je určitě tak?
Ajako mě pozvala, tak jsem tam šel.
Přišel jsem v poledne. Usnul jsem.
- Cože? - Čekal jsem a usnul jsem.
To jsou věci! Co cítíte k Ajako?
- K Ajako? - Líbí se vám?
Líbí se mi, moc.
Potom nechápu, jak jste mohl usnout.
Ne, nesnažte se mi to vysvětlit.
Ale jedno mi povězte.
Stalo se tam něco, co by mně, matce, měIo dělat starost?
Nemyslím.
Tak příště nestůjte venku.
Ajako se snadno nachladne.
Přijďte na návštěvu tak, jak se patří, pěkně až dovnitř.
Jste vážně zvláštní.
Z ničeho nic
nás navštívíte, v sněhové bouři.
Pořád nás překvapujete.
Kousky modře mezi mraky na březnovém nebi.
Čas od času zahřmí.
To jste vy.
Nesnesu to!
Stejně jste seděI i proti ní, když jste tehdy odjel!
Mluvili jste o mně?
Běžte už!
Nikdy se nevracejte!
Jsem jako budoucí nevěsta v lahvi.
Sedím tu, vystavená v lahvi.
Z lahve do vdavek.
Nenávidím to! Pojďte, odejdeme spolu!
Proč sem denně chodíte?
Nevíte, že se posmívají?
Unavuje mě vidět vás každý den.
Byla jsem k vám krutá, viďte?
Budete si to pamatovat? Trestat mě za to v budoucnu?
Poslala další dopis. Jak si dovoluje!
Píše, že se vdá, když se vezmeme my dva.
Copak? Zbledl jste.
Není vám to příjemné?
Nebojte se. Nikdy si vás nevezmu. Nikdy!
Proč se mu smějete?
Je snad k smíchu, že mi pan Kameda dal karafiáty?
Nikdo se nesměje.
Lžeš! Schválně jsi je přede mne postavila!
Podívala ses na pana Kajamu a usmála ses.
Jindy stojí váza uprostřed.
No tak, Ajako. Vždyť na tom nezáleží.
Záleží! Mně ano!
Pan Kameda je ušlechtilejší,
čestnější a čistší než kdokoliv z nás.
A přesto si z něj děláte legraci.
A ze mě taky!
- Ty pláčeš? - Vůbec ne!
Ale... co je směšného na tom, že mi přinesl karafiáty?
- Rudé karafiáty. To je směšné. - Proč?
Nevíš? Rudé karafiáty znamenají...
Že, pane Kajamo?
Zeptám se sama. Řekněte: proč jsou směšné?
Já nevím. Možná proto, že značí lásku.
To jsem si neuvědomil.
- Já jsem... - Počkejte.
I kdyby věděI, že jsou symbolem lásky,
nebylo by mi to k smíchu.
S díky bych je přijala.
Ajako!
Ale co! Cizí zvyky v Japonsku nic neznamenají.
A kdyby ano?
Vždyť právě řekl, že to nevěděI.
- Je to tak, viďte? - Ano. Ale mám ji moc rád.
Co povídáte? Ještě řekněte, že si ji chcete vzít!
Já...
Chci si ji vzít.
Ale to... Co, Satoko?
Já nesouhlasím!
Promluvím si s ním o samotě.
Zaskočilo nás to. Jak je to možné?
Otče, matka tě volá.
Čekejte! Rozumíte? Přemýšlejte.
Jen se na ni podívej. Vidíš ji?
Ale...
Nemůžeme jinak. Musíme jí dovolit, aby si vybrala sama.
Ale proč zrovna jeho?
Přesto, hluboko v srdci,
nějak cítím, že si zvolila správně.
Neotáčejte se!
Nedívejte se teď na mě.
- Ale ten výraz... - Prosím?
Odraz vaší tváře v okně.
Vím, proč se tváříte tak smutně.
Neříkejte to!
MěI bych to říct.
Jde o to, že mezi námi někdo stojí.
Mlčte!
Vstaňte, prosím!
Jste šťastný? To jediné chci vědět.
Jste šťastný? Co vám pověděla?
Rozumím. Mám radost!
Potom se dnes vidíme asi naposled, viďte?
Sbohem.
Zítra odjíždíme. Možná se už nikdy nepotkáme.
Proč jsi jí neodpověděI?
Jsi šťastný?
Chápu. Není co odpovědět.
Vzácná návštěva přišla: slečna Ono.
Za tebou ne. Jsi pořád stejný.
Jak živě jsi vylíčil jejich zásnuby...
- Je u Kamedy? - Pořád se na to ptáš? Jistě.
Je to k zbláznění. Ti dva spolu na procházce...
- Máš strach? - Jen jsem trochu rozčilený.
Tak se uklidni.
Chci jí taky porozumět.
Včera jsem hodně přemýšlela, a pak mě napadlo...
Když se s ní setkám, všechno se vyjasní.
Třeba ji i začnu mít ráda.
- Je tu? - Ano. Ale já...
Děvče, a nahání ti strach?
Ano.
Bojím se na ni jen podívat.
Ona je duše mých nejkrásnějších snů.
Má...
...všechno, o co já přišla.
Pro mne...
...představuje ideál.
Alespoň...
Psala jsem jí.
Chci, aby ona naplnila mé sny.
Jenže...
Jenže možná, až ji uvidíš, se ti nebude líbit.
Prosím, nechoďme tam. Je to pravda, mám strach.
Ty se tváříš! Co se stalo?
Taky jsi bledá.
Ale tahle chvíle je pro nás důležitá!
Budu se ovládat, uvidíš.
Určitě dobře víte,
proč jsem vás chtěla vidět.
Obávám se, že ne.
Ale víte!
Proč bych něco předstírala?
Nechme toho...
Ale je to jinak, než si myslíte.
Nepřišla jsem se s vámi přít.
Nerada nechávám věci nedořešené.
Přišla jsem vám odpovědět.
Ale nejdřív se zeptám.
Tušíte vůbec, jaký čIověk je pan Kameda?
Jistě. Mnohem líp než vy.
Lžete! Jak byste to mohla vědět?
- Proč ne? - Proč?
Vždycky myslíte jen na sebe.
Máte tolik svých problémů, ostatní vás nezajímají.
Kdybyste mu rozuměla, nedopustila byste,
aby se mu vysmívali.
Kdy jsem tohle dopustila?
Tak proč jste ho nechala?
On je prostý, naivní. Proč jste ho oklamala?
Ajako!
Vidíte?
I teď se vás snaží chránit.
Nepoznala jsem čIověka tak laskavého, s tak čistým srdcem.
Proto ho tolik miluju.
To je všechno, co jste mi přišla říct?
Ne. Ještě jedno jsem chtěla.
Dát vám odpověď na vaše dotěrné dopisy.
Řeknu to na rovinu.
Nemáte právo mezi nás vstupovat.
Nestavte se mezi nás!
Trpitelka na náš účet!
Jako nějaká dáma s kaméliemi!
Tak nesmíš mluvit!
MěI jsi pravdu.
Proč jsem byla tak bláhová!
Proč jen jsem si představovala,
že tahle žárlivá slečinka bude anděI.
Poslyšte...
Vy sama vlastně nevíte, proč jste sem dnes šla, že?
Mám vám říct, proč?
Chtěla jste uvidět, čeho se tak bojíte.
Bojím? Čeho se bojím?
Mě! Čeho jiného?
Měla jste strach, že mě miluje víc než vás.
Proto jste přišla sem, abyste se to dozvěděla.
Mýlíte se. Cítí k vám jen lítost.
Nemiluje vás.
Nakonec to vyjde nastejno.
Vím, že jeho lásku nemůžu přijmout.
Proto jsem...
Už dost! To stačí.
Vezměte si ten svůj poklad a jděte!
Nemůžu se na to dál dívat!
Pochopte: to kvůli vám trpí.
Tak dělejte, odveďte si ho!
Vemte si ho a zmizte! Jděte!
Rozmyslela jsem si to.
Vyzkoušíme, kdo je silnější!
Poručím mu.
A pak vás opustí
a navždycky zůstane se mnou.
Ožení se se mnou.
A vy se vrátíte domů v slzách, zoufalá.
Co vy na to? Souhlasíte?
Pane Kamedo, kterou z nás si vyberete?
Já už vás nepustím. Řekněte, že si mě vezmete!
Ne, ne, tak ne.
Připravena?
Jestli mou ruku nepřijme, nebo jestli vás neopustí,
vyhráváte vy.
Bude váš, já už ho potřebovat nebudu.
Takže, která z nás to bude?
Kam jsme se to dostali?
Počkejte. Nechci, abyste obviňovala ji.
Ajako je moc nešťastná.
Půjdete s ní? Tak to dopadne?
Hej!
To je moje starost. Nenechávej jít děvče domů samotné.
Ajako není doma!
Jak jste mohl jít s ní, a pak ji poslat domů samotnou!
Rychle!
Slečna Ono je u nás. Celá hoří.
Nejde telefon. Tak...
Děkuju vám. Už běžím.
Řeknu to jasně: Je konec. Už toho bylo dost.
Pojď. Chci si promluvit.
- Je pořád u tebe? - Ano, je.
Díval ses z okna skladu? Je pořád vevnitř?
Ne tak blízko. To už jsem ti snad říkal, ne?
Myslí si, že jsem šel pryč.
Je zima. Nezatopíš v kamnech?
- Nemůžu zatopit. - Proč ne?
Potřeboval jsem tě vidět.
Myslel jsem si to.
Tušil jsem, že se mnou budeš chtít mluvit, hledal jsem tě.
Myslel jsem na tebe.
Napadlo mě, že tě přivedu sem, můžeme si povídat celou noc.
Ona spí tam?
Ano. Chceš ji vidět?
Ale...
Jen klid. Běž dál.
Je tam tma.
Uvidíme.
Třeseš se. Teď bys neměI dostat záchvat.
To...
Tos byl ty?
Ano.
Co... co chceš dělat teď?
Jak se třeseš! Rozčiluje mě to!
Zůstaneme tu dnes večer spolu.
Je horko. Je vážně horko, že?
Co? Není ti zima?
Tiše! Někdo jde!
Nic neslyším.
Vidíš? Spí.
Nikam neodejde.
Teď je naše.
My ji nedáme, viď?
Budeme se u ní střídat.
Má nádherné těIo. Taky se podíváš, ráno.
Byl jsem s ní celý den.
V životě jsem neviděI nikoho tak krásného.
Ale bojím se, že bude zapáchat.
Ještě před chvílí kamna sálala.
Cítíš něco?
Těžko říct.
Škoda že nemáme žádné květiny.
Z rodinného oltáře vzít nemůžu, matka by si všimla.
Koupíme nějaké?
Pohřbíme ji zasypanou květy?
Ba ne, to by vypadalo moc tragicky.
Poslyš...
Na jedno bych se tě chtěI zeptat.
Jak jsi ji zabil? Tím nožem, co sis koupil?
- Tím nožem na maso. - Počkej. Počkej...
ChtěI bych se na něco zeptat... Na spoustu věcí.
Pověz mi všechno.
Nejdřív jsem odsud odešel, správně?
Udělal jsi to pak?
Hned potom. Nůž ležel na stole.
Ale je to zvláštní.
Nůž zajel na tři palce hluboko.
Ne, ještě hlouběji, asi tak...
Ale skoro žádná krev nevytekla.
A proč?
To ti vysvětlím.
Vnitřní krvácení.
Poslouchej.
- Slyšíš něco? - Slyším.
Kroky!
Slyšíš?
Někdo tam je!
Slyším to.
Chodí tam!
Chodí...
Ha! Nádhera! Vidíš ten mrak?
Je jako duha.
Jak zvláštně svítí.
Blíží se sem.
Přibližuje se!
A na něm je ona.
Směje se.
Taky má matka.
Blíží se! Už tu bude! Už už!
Rychle! Na něj! Honem!
Hřmí, slyšíš? Bláznivé počasí!
Nesnáším návštěvy u nemocných.
Ajako, postarej se o něj. Je celý rozrušený.
Říkal jsem mu, ať nechodí. Kvůli idiotovi.
Kaoru, pojď se mnou.
Ale stejně mi ho je líto.
Ať si říkají, co chtějí, byl to krásný čIověk.
Možná až moc dobrý pro tenhle svět.
A ten neřád Karube přinesl květiny...
Dokonce měI v očích slzy.
Už o tom nechci mluvit!
Slíbil jsem, že se na něj hezky podívám,
a všechno vám pak povím.
Ale nemůžu!
To je v pořádku.
Budu si pamatovat, jak moc, moc byl hodný.
Kdybychom jen mohli milovat lidi tak jako on.
Bez nenávisti.
Jaký jsem byla blázen!
To já byla idiot.
České titulky Alena Fišerová
Produkce Petra Chalupová
(c) 2008 KMa s.r.o. www.levneknihy.cz